EN KOMEDISPECIAL FRÅN NETFLIX
- Vi är klara. - Ska vi börja då?
Gad! Gad!
Mitt herrskap:
Gad Elmaleh!
Montreal!
Tack!
Jag är djupt rörd. Härligt att vara här.
Så roligt att vara här i Montreal.
Vi har faktiskt en gemensam historia.
Jag bodde faktiskt i Montreal i några år.
Jag trivdes utmärkt här.
Jag har ett kanadensiskt pass.
Precis, kanadensiskt pass. Kanon.
Jag har även marockanskt pass.
Nej, vänta.
Jag använder det inte.
Jag är stolt över mina marockanska rötter,
men nu är inte rätt tid...
att gå igenom amerikansk tull med ett stort grönt pass
med stora arabiska guldbokstäver...
och säga: “Jag är komiker.”
Första gången jag kom till USA sa de: “Vad gör du här?”
Jag sa: “Jag är komiker.”
Han sa: “Berätta ett skämt.”
“Varför?” “För att bevisa att det är ditt yrke.”
Sedan dess, när de frågar säger jag: “Proktolog.
Måste jag bevisa det?”
USA är väldigt komplicerat. Jag har jobbat mycket där på sistone.
Det är komplicerat att få visum.
Tidigare kunde man få generellt arbetsvisum.
Nu är det specificerat.
Jag har ett “ståuppkomiker-visum.”
Jag får bara göra ståupp, stående inför publiken.
Jag får dra skämt, men jag får inte dansa.
Då kommer nån från migrationsverket och säger:
“Var det där dans? Följ med här.
Jag vill se ditt D2 dansvisum.”
Det blir alltmer komplicerat.
Men amerikanerna är coola. De är intresserade av en.
De frågar alltid varifrån man kommer. Men de har en nedlåtande ton.
De frågar alltid så här: “Var kommer du ifrån, då?”
“Var kommer du ifrån, lilla vilde?”
“Varifrån kommer du? Vi ska hjälpa dig. Vi är amerikaner.”
“Varifrån kommer du?”
När jag svarar “från Frankrike”,
får jag alltid konstiga svar från amerikanerna.
“Jaså, från Frankrike.
Faktum är att i fjol
var min kusin...
i Italien.”
Det är ju ett helt annat land.
De har ett annat språk och ett annat styre.
Så jag nämner inte Marocko.
Han har ingen aning om var Marocko ligger.
“Marocko.” Ibland säger de: “Jaså, Monaco.”
Jag säger: “Nej, det kom senare.”
Men det är intressant.
Alla frågar varför jag åkte till USA för att göra ståupp på engelska.
I Frankrike säger de: “Det behöver du inte!”
Jag vet, jag älskar min franska publik.
I USA ger jag ett amerikanskt svar:
“Jag behöver en utmaning.”
De är idioter.
Jag uppträdde varje kväll.
Det är olikt Europa och Quebec.
I USA äter folk mitt framför en.
"Engelskan, värst", tänkte jag.
Det var att spela inför nån
som skrattar och äter burgare.
Amerikaner är matfixerade!
Jag såg galna saker under turnén. På bufféerna:
"MATTÄVLING"
I Europa är mattävlingar att laga bäst mat.
Där, att glufsa i sig mest.
Varför vill nån äta 19 varmkorvar?
“Varför gör du det där? Du blir illamående!”
Intressant, dock.
Ärligt talat ville jag leva den amerikanska drömmen.
Jag har drömt om det sen jag var barn.
När jag växte upp i Casablanca
tog pappa med mig till stranden och sa nåt roligt
medan han pekade på Atlanten: “Om du tar en båt...”
Jag var fem år. Jag tänkte inte ta nån båt.
“Om du tar en båt och far ditåt...
hamnar du i Amerika.”
Jag fascinerades av ordens poesi
och tanken att resa till Amerika.
Jag fick den amerikanska drömmen.
Men jag undrade om det fanns på andra sidan havet,
en amerikansk pappa...
som pratade med sin son om den marockanska drömmen.
Förmodligen inte.
“Pappa, vad finns där borta?” “Ingen aning.”
Samtidigt finner vi Amerika fascinerande. Var ärliga nu.
Vi låtsas hålla en viss distans.
Kom igen, vi älskar det!
Förra veckan i New York såg jag fransmän köpa t-shirts med texten NYPD.
“New York Police Department.”
I Frankrike gillar inte folk polisen.
Men när de kommer till New York: “Bruno, ‘NYPD’. Är det inte coolt?”
Jag betvivlar att amerikaner reser till Paris
och frågar efter t-shirts med franska polisen.
Det betvivlar jag.
När amerikaner kommer till Paris söker de klichéer de sett på film.
Som smala kullerstensgator...
där en gammal man spelar dragspel i månljuset...
medan en mimskådespelare agerar i bakgrunden.
En kille sa det: “Jag vill se en mimare i bakgrunden.
Medan en råtta gör croque monsieur.”
Jag bodde i Paris i 30 år och såg aldrig såna gator.
Och så talar de förstås inte franska.
Om du frågar en engelsktalande i USA eller Kanada om de talar franska, svarar de:
“Jag läste franska i två år i high school...
men glömde allt.”
Engelska språket är svårt. Jag försöker lära mig det.
Förresten talar jag inte engelska.
Jag lärde mig att göra en hel show på engelska.
Allt stod i manus!
Showen går bra, utom på klubbar när jag ska prata med publiken.
Om nån säger nåt till mig på en klubb, blir jag...
En kväll tänkte jag improvisera som andra ståuppare.
Det satt ett par i första raden.
Jag: “När blev ni ihop?”
Han: “Hon är min syster.”
Och jag sa: “Är sexet bra ändå?” Inte vet jag!
Engelska är så svårt! Det är svårt för fransktalande.
När man lär sig främmande språk säger alltid nån:
“Gad, får jag fråga en sak? Det går fort.
Brukar du... Brukar du drömma... på engelska?”
Ja, jag drömmer på engelska. Det är rena mardrömmen.
Jag drömmer på engelska och ber alla att tala långsammare. Mycket komplicerat.
Engelska är svårt! Ordlära, grammatik.
Have, been, done, gone.
Man måste lägga betoningen på rätt stavelse, men man vet inte vilken!
Jag vet inte ens var jag ska lägga betoningen på ordet “betoning”!
“BE-toning” “be-TON-ing” eller “beto-NING”?
Inte vet jag.
Nåväl. HUR-som-helst. Inte vet jag. Hur-SOM-helst!
Det är komplicerat!
Sonen skulle få en keps, ’casquette’.
Men jag sa nåt dumt till hotellreceptionisten:
“Jag vill köpa en ‘casket’.”
Det betyder “kista” på engelska.
Han frågade: “När behöver ni den?” “Nu, jag ska flyga till Europa.”
“Hur många?” “Två, till mig och min son.”
När man ber en amerikan om hjälp, blir det förvirrande.
“John, är det had been eller have been”?
De säger alltid: “Båda är rätt.”
För de vet inte själva.
Det är så svårt, mina vänner. Det är komplicerat.
Man måste lära sig idiomen. Och uttalet.
Vi hjälper dem, men de hjälper inte oss om vi inte säger rätt.
En gång satte jag mig i en New York-taxi och sa: “Kör mig till ’G’ FK Airport.”
“G” i stället för “J.”
Det är inget jättestort misstag.
“G” låter lite som “J.”
Men han förstod ingenting.
Jag sa: “Menar du allvar?
Hur många platser vet du i New York med ‘F’ och ‘K’ och ‘Airport’?”
Hur är man funtad om man inte kan räkna ut det? Skrämmande.
Jag sa ju inte “XFK” eller “QFK.”
Om jag körde taxi och du ville blir körd till “KFC Airport”...
skulle jag köra dig till JFK.
Men inte för att det heter KFC.
Utan för att jag kan räkna ut vad du menar!
Tänk om några engelsktalande kom fram till mig i Paris
och sa: “Ursäkta mig...”
Inte för att jag skulle stanna, men ändå.
En parisareklyscha.
Om de säger “förlåt mig...” och frågar efter iPhone-tornet...
säger man inte: “Jag vet inte vad du menar.”
Man visar honom inte till Apple Store. Nej, man förstår!
Man räknar ut att han vill komma till Eiffeltornet.
Men taxiföraren som hörde mig säga “GFK” skulle rätta mitt uttal,
och han var själv från Indien.
Inga problem. Jag sa: “Du, vi är båda immigranter.
Vi kan väl hjälpas åt?
Förresten, du sa rätt när du sa ‘JFK’,
men du sa ‘errpourt’.”
Men jag sa ingenting.
Jag respekterar indiska taxiförare i New York.
Jag vet inte vilket teleabonnemang...
de använder, men...
det måste vara gratis för monologer.
De pratar jämt i telefon med nån som aldrig säger nåt.
Man sitter i baksätet och hör...
Den stackarn i andra änden bara...
Man fattar inte att han pratar i telefon. Man tror att han pratar med en!
Man säger “Va?” Han: “Jag är på telefon.”
Sen gör han sig lustig över dig inför sin kompis!
Det märker man. Han bara...
Strunt i det. Jag ringer Uber.
För Uber är intressant.
När jag ringer Uber är det fascinerande att se på bildskärmen
hur kreativa de är när de ska hämta en.
De kan göra saker med de där små bilarna som är omöjliga med riktiga bilar.
De kan hoppa mellan olika gator...
snurra runt och åka på vattnet.
Sen ringer de upp en. Det är det nya.
“Hej, var är du?”
Var jag är? Är det min morbror som hämtar mig?
“Jag är hemma och väntar på er.” “Jag kommer.”
“Jag vet. Det är det den här appen är till för.”
Det blev knäppt med Uber en gång.
Jag skulle ut och äta middag med en kvinna...
Vadå, är det så konstigt?
Tack. Och... god kväll.
Jag klev in och föraren sa:
“Låt mig öppna dörren åt er när vi kommer fram.”
Jag sa: “Nej, det behövs inte.”
“Jo, jag vill ge bra service.
Det är mitt jobb, jag älskar mitt jobb.”
Vi hämtar dejten, kommer till stället.
Han stannade, och jag väntade på honom. Men han hade glömt.
Där satt jag och väntade som en idiot.
Hon frågade vad det var.
Jag satt där som en kung: “Han öppnar åt oss.”
Men allt beror på var man är.
Bäst med New York är att man kan vinka in en taxi på gatan.
Det är svårt i Montreal.
Än värre i Paris.
Taxin är tom. Föraren ser dig. Han stannar inte. Så är det bara.
Det är ännu värre i Marocko.
Det är folk i taxin, men han stannar ändå.
Det sitter redan åtta personer där!
Det var där de började med Uber-buss.
Man klämmer sig in i bilen...
Där är en massa grönsaker.
Och han bestämmer vart man ska åka.
Han har en rad hållplatser.
“Nej, jag har redan räknat ut rutten.
Jag ska göra åtta stopp, och du blir avsläppt närmast...”
Nej!
De vet allt om dig. Det är Marocko!
De är taxiförare, så de vet allt.
Nyligen gav jag en adress. Taxiföraren sa: “Jaså, hem till din farbror?”
Hur visste han det?
Jag gillar att promenera. Det är skönt.
Jag gick omkring en del idag. Jag älskar att gå.
Jag gillar också att gå i New York, och att fråga amerikaner efter vägen.
De är vänliga.
De använder jämt Starbucks som referenspunkt. Det är inbyggt.
I Europa har vi meter som måttenhet.
I USA har man Starbucks som måttenhet.
Amerikaner kan inte visa vägen utan att nämna Starbucks.
“Rakt fram. Starbucks, vänster.
Höger. I nästa kvarter finns två Starbucks. Vänster.
Gå ett kvarter till.
I tredje kvarteret tre Starbucks, ta höger.
Sen kommer ett kvarter utan Starbucks.
Grips inte av panik. Fortsätt gå.”
Det är också kul att fråga efter vägen i Paris.
Parisare gör nåt som inga andra gör.
När man talar om gatunamnet man söker, sjunger de det för en.
“Ursäkta, jag letar efter Rue de la Paix.”
Rue de la Paix
Han var med sin fru. “Madeleine, kan du den?” Hon också:
Rue de la Paix
Ännu bättre, han sa: “Jag kan en till. Vill du höra den?”
“Nej. Jag letar efter Rue de la Paix.”
Det är intressant att betrakta folk i USA.
Amerikaner älskar att stå i kö. Jag vet inte varför.
Vart man än går ser man köer.
Förmodligen ser de bara en kö och ställer sig i den.
En gång frågade jag en man vad han väntade på. “Min tur.”
“Varför?” “Inte vet jag.
Till slut blir det min tur, och då händer nåt.”
“Men varför?” “För om jag lämnar kön, tar nån annan min plats.”
De är rädda att mista platsen.
Och de står alla i raka köer! Inga problem där.
I Frankrike står folk...
Och i Marocko...
står folk i cirklar.
Amerikaner är trevliga, om man är parisare.
Ibland anstränger de sig för mycket i amerikanska butiker.
Man blir misstänksam.
I en butik i New York, sa en expedit till mig: “Välkommen.
Hur står det till? Jag heter Jason.
Fråga gärna om du behöver hjälp.
Jag står gärna till tjänst.”
Jag svarade: “Jason, det här är för mycket.
Du lägger tung press på oss båda.”
Men han var så ivrig!
Jag frågade efter nåt, och han började springa runt i butiken!
Folk frågade om nåt, han sa: “Nej, jag hjälper herrn här!”
“Jason, lugna ner dig.”
Han letade på lagret, sen återvände han och sa:
“Jag beklagar, vi har det inte.”
“Det gör inget.” “Nej, jag beklagar.”
“Jason, sluta, för fan!
Lugna ner dig.” “Nej, jag ringer en annan butik.”
“Nej, glöm det, Jason!
Det är ingen stor grej!” “Nej, låt mig...”
Sen sa han nåt man aldrig hör i Frankrike:
“Jag ska dubbelkolla.”
I Frankrike “enkelkollar” man inte ens!
Där säger man: “Det är slut, om jag inte letar förstås.”
I USA finns en affärskedja som fransmän älskar.
Det är Abercrombie.
Känner ni till dem?
De finns nog inte i Quebec.
Jag ser det på er. “Nej, de finns inte här.”
Abercrombie. Doften, det undanskymda läget.
Vissa av de unga männen som jobbar där har ingen skjorta.
De har bar överkropp.
Jag tittade på skjortor, och en expedit kom fram och sa:
“De där skjortorna är jättefina. Jag gillar dem verkligen.”
“Varför har du då ingen på dig?”
Och doftljusen! Allt handlar om ljus nuförtiden.
Det finns ljus överallt. Det är fint. Folk köper ljusen för att de doftar gott.
“Har du tänt ett ljus?” “Tänd ett ljus.”
“Det var ljus överallt i butiken. Fint!”
“Vad fick du?” “Ett ljus.” “Verkligen?” “Ja, ett stort ljus.”
“Vi var ute och åt, och de tände ett ljus.”
“Innan vi la oss blåste vi ut ljuset.”
Allt handlar om ljus.
Det finns ljus överallt, och dofterna blir subtilare.
Jag var i en butik i Paris nyligen,
och såg ett doftljus som hette “Måndagsmorgon i Alaska.”
Jag har ju aldrig varit där.
Jag luktade på det och tänkte: “Alaska, ja, men måndag?
Det luktar som tisdag, fröken.”
Det är en hipster-grej.
Hipster. Det är inne.
Och alla dessa butiker som dyker upp över hela världen
som säljer skjortor, ljus, cyklar och lammstek?
Vad är det fråga om?
“Hej, har ni scooters?” “Nej, men tårta.”
Det är för märkligt.
Och det börjar bli sofistikerat.
Men det är okej. Allt är annorlunda i USA.
Här i Quebec, och i Frankrike, är det på gatorna folk ber om saker.
Folk med listor och skyltar, som ber om saker.
Sammanslutningar som vill ha pengar och som vill ha din underskrift.
Alla dessa som ber om saker
har en sak gemensamt: kroppsspråket.
Jag försökte begripa det.
Deras kroppar vill närma sig en, men deras hjärna vägrar.
De har alltid så intressant kroppsspråk.
“Ursäkta, vi skulle vilja få två minuter av din tid,
för det vi gör för valarna är vårt sätt att ge tillbaka...”
Eller så möter de en när man går i motsatt riktning,
och så snart man möts, pang!
De går baklänges framför en. “Vad vi vill göra...”
Får de nån utbildning? Hur fungerar den?
Jag har börjat ett nytt liv i New York med en show på engelska.
New York är en galen stad. Allt går så fort.
Men det är okej. Jag har fått många nya vänner.
Jag åkte till Frihetsgudinnan.
Jag ville gärna se gåvan som Frankrike gav till USA.
Varför beslöt fransmännen att ge sina amerikanska vänner en staty?
De kanske träffades för länge sen,
och det var som när ens barn bjuds till ett rikt barns födelsedag.
Vad ska man ge barnet? Han har allt.
De tänkte nog: “Vad kan vi ge amerikanerna?”
“Jag vet inte...
Fri sjukvård?” “Nej, det vill de inte ha.”
Nej. “Jag vet inte.” Tack.
Vilka märkliga applåder.
Vågen började längst bak och rörde sig framåt.
Men på balkongen sa de: “Tänker du applådera?”
“Inte just nu. Showen är bra, men jag vill följa min egen rytm.”
“Min ryt’!”
I Quebec är det viktigt att inte uttala slutet på ord.
Man säger socialiss och professionnaliss.
Jag har länge undrat vad Quebec-borna gör med alla ordändelser de inte använder.
De återanvänder dem nog.
Det gör de! För det franska ordet ici
tar de två T från ett annat ord: icitte.
Så de hade ett möte och nån sa:
“En staty vore bra.
Vi gör en jättestor, androgyn figur med krona...
som håller i typ en iPad och en fackla.
De kommer att bli överförtjusta.
Vi ger den en parisisk twist. Det kommer att se jättebra ut.”
Sen skickade fransmännen statyn till amerikanerna. Amazon flygfrakt.
Och amerikanerna fick ett mejl från Amazon:
“Folk som köpte Eiffeltornet köpte det här.
Något av intresse för dig?”
Jag hittade en våning i New York, väldigt svårt.
Särskilt om man inte är amerikan.
Fastighetsmäklaren visade många olika platser.
En dag sa jag: “Jag gillar våningen, men jag vill fundera.”
Hon sa: “Nej, du måste bestämma dig genast.”
“Låt mig tänka på saken.” “Nej.
Det finns en till som är intresserad.”
I New York finns alltid en till intresserad.
I Paris också. Överallt.
Jag vet inte vem han är.
Nån gång skulle jag vilja prata med honom och fråga:
“Varför hyr du alla dessa våningar? Är du inte klok?”
Sen sa hon: “Vi begär sex månaders hyra i förväg.”
När man vill ha nåt bär man sig dumt åt. “Okej!”
Sen sa hon: “Vi begär också nio referenser.”
Jag känner inte ens nio personer där!
Jag frågade: “Vill du vara en referensperson?
Du, Uber-chauffören...”
Då mindes jag att en av mammas kusiner bor i Brooklyn.
Jag frågade mamma om jag skulle ringa honom.
Hon sa: “Nej! Snälla, ring inte honom!”
Jag frågade varför, hon sa: “Han är gammal och schizofren.”
Jag sa: “Vad bra, då blir vi flera.”
Jag hälsade på hos en god vän tidigare idag.
Han har renoverat våningen nyligen.
Ni vet när folk förklarar hur det såg ut innan.
Man bryr sig inte. Man vill bara dricka sitt kaffe.
“Nej, låt mig förklara, det såg inte alls ut så här förut.”
“Jag bryr mig inte. Jag har aldrig varit här förut.”
“Nej, men du måste veta...
Vi har gjort storverk här.
Köket var på andra sidan.
Och där du sitter nu, det här är fantastiskt,
just där var det en vägg förut. Galet, va?”
“Nej.
Det är inte vad ’galet’ betyder.”
Sen kom hans fru.
“Har du mött Jessica?” “Ja.”
“Hon såg inte ut så här tidigare.”
“Jag ser att håret är annorlunda.”
Man kan inte relatera till upplevelser man aldrig haft.
Kanske inte nån bra jämförelse,
men ni vet när nån berättar att nån man inte känner har dött?
Man känner sig tvehågsen.
Man beklagar, men egentligen bryr man sig inte.
Särskilt när de tillägger att personen var 98 och dog i sömnen.
Helst vill man säga: “Tyst. Lämna mig i fred.”
Det är härligt att höra franska talas igen.
Jag saknar det ibland i USA.
Jag gjorde en liten cd att lyssna på i bilen.
När jag trycker på “play” hör jag: “Kör, idiot!” på franska.
Då blir jag lugn.
Det får mig att må bra.
Det finns mystiska saker i USA.
En sport förstår jag mig inte alls på.
Men jag försöker. Medelhavsfolk, fransmän, européer.
Alla försöker vi förstå baseball.
Kanadensare förstår det. Ni har ett lag.
Men ni låtsas. Ni förstår det inte heller.
Jag förstår inte vad de gör.
Jag försöker, men det är så långtråkigt. De gör ju ingenting.
De slår till bollen, sen stannar de. Sen börjar de gå så här.
“Vad håller ni på med?”
En kompis sa: “Man måste se det live!”
Han tog mig med och vi såg Mets i New York.
Det var likadant, långtråkigt, men live.
Vi såg på matchen, och plötsligt sa han:
“Vi går och hämtar varmkorv och pizza.” Vi var borta i 25 minuter.
När vi kom tillbaka stod samma kille fortfarande likadant.
Jag frågade: “Jerry, har de tryckt på ’paus’?”
Ni vet vad som händer om man lämnar en fotbollsmatch i 25 minuter.
De kan hinna sälja två spelare!
Eller så har en dött. Eller publiken har rusat in på plan.
De kanske har gjort fyra mål.
Det enda som är lite rart är kysskameror.
“Kysskamera, så rart!”
Amerikaner är blyga, men de är rara.
När kameran stannar på ett par,
ser de på varandra: “Det är vi! Vi måste pussas.”
De pussas, och alla amerikaner jublar.
Tänk om de hade sånt i Frankrike.
Vem vet vad de skulle ta sig till?
“Raring, det är vi. Vi måste göra det.”
Vi var borta i 25 minuter.
Jag minns när jag såg fotboll på tv med pappa, och han bad mig hämta öl.
Jag gick till köket som en krabba.
Jag ville inte missa nånting!
Men jag försöker delta i den amerikanska kulturen.
Vänner tog mig till ett stekhus.
Ett enkelt begrepp: stekhus. Man vill ha en stek, och de har ett hus för det.
Tydligen gäller det inte andra sorters mat.
Det finns inga kycklingvåningar.
Eller andelslägenheter för fiskar.
Men för pizza har de en hytt.
Jag såg nåt typiskt amerikanskt.
En man stod på knä och höll fram en liten ask till en kvinna
som förhoppningsvis var hans flickvän.
Han bad henne gifta sig med honom.
Nej, jag beklagar.
Alla i restaurangen blev också känslomässigt berörda.
Jag blev också känslomässigt berörd.
För det är pinsamt.
“Man gör inte sånt offentligt.
Särskilt inte i ett stekhus! Vad gör du?
Varför tror du att hon gråter?”
Jag frågade amerikanerna om de skilde sig offentligt också.
Kul, va? Kyparen serverar skilsmässohandlingarna med tårtan.
“Okej!” Och sen börjar alla gråta.
Kyparen säger: “Jag antar att ni vill dela på notan.”
Alla par här tänker: “Nej, så funkar det inte.
Så är det inte alls.”
En härlig turné. Jag såg många städer, bl.a. Los Angeles.
Los Angèle!
Quebec-bor döper om alla städer!
De uttalar dem hur de vill.
De säger “Bos-TON,” men inte “Washing-TON.”
Vem har bestämt det?
“Los Angèle”, va?
Los Angeles är en intressant stad.
Avskräckande, om man är kille.
Alla killar där går på gym. De är stora och muskulösa.
Gå på gym. Jag går inte “på gym.”
Vår kroppstyp finns inte där.
Jag ser att vi är byggda likadant.
Ben som baguetter och couscous-mage.
Såna finns inte där borta.
Om ni ser nån där som ser ut så, är han inte därifrån.
Han är kanske inte fransk, såvida han inte bär scarf.
Jag vet inte varför fransmän jämt bär scarf.
“Det är varmt, Mathieu!” “Bryr mig inte.”
Men det är coolt att se killar som går på gym.
De vill se snygga, starka och muskulösa ut på stranden.
Jag vill bara se bra ut med kläderna på.
För när man är naken med en flicka,
har man ju redan nått målet, eller hur?
Det är lite läskigt, tycker jag.
Jag fruktar mest att snarka första gången jag sover över hos en flicka.
Så första kvällen hemma hos en flicka,
försöker jag hålla mig vaken framför tv:n tills hon somnar.
Problemet är att storsnarkare avger små förhandssnarkningar.
Alla snarkare här nickar instämmande.
“Jag tillhör också klubben.”
Men man sitter framför tv:n och...
Man tittar på henne och säger: “Vad var det?”
En gång frågade jag: “Var det en valp?”
Och jag snarkar verkligen.
Jag vet inte om man kan snarka elegant, men jag snarkar som en bonddräng.
Hur ska jag förklara det?
Det låter som om jag ska dö. Har ni hört såna snarkningar?
Det känns som om jag ska dö. Varje gång.
Var fjärde minut dör jag, kommer tillbaka, och dör igen.
Folk har varit beredda att ge mig mun mot mun-metoden!
En kompis sa: “Varför har du inte en andningsmask?”
“Nej! Tänk om hon ser mig med den på?”
“Vänta tills hon somnar!”
“Tänk om hon vaknar på natten för att gå upp och kissa,
och ser mig, en stridspilot?”
“Jag har en överraskning! Vi ska leka pilot!
Piloten och prinsessan! Är du redo, raring?”
Varför pratar jag om det? Det var Los Angeles, och sen...
Det händer jämt när jag är i Montreal.
Publiken tar mig alltid nån annanstans.
De bestämmer. Konstigt, va?
En gång uppträdde jag i Marocko.
En dam ville ta ett foto av mig,
och pga strålkastarljuset gjorde hon så här.
Publiken är olika överallt, överraskande och fascinerande.
I USA till exempel,
det vi kallar rappel på franska kallas “encore” där.
De tar ett franskt ord med engelskt uttal
och förklarar innebörden.
“Encore. Vet du vad ‘encore’ är?”
“Jag vet. Det är ett franskt ord, ‘encore’. Jag vet.”
Men så gör de inte där borta.
Komiker och sångare avslutar alltid showen med:
“Tack och god natt!” Sen går de av scenen.
Vad är egentligen meningen med “encore”?
Det är när en artist avslutar showen och gömmer sig bakom scenen.
Han låtsas ha gått hem för att han är trött.
Publiken låtsas vilja ha upp honom på scenen igen.
Det är en skriftlig överenskommelse mellan er och oss, vet ni.
Artisten är i kulissen, publiken ropar: “Encore!”
Artisten tänker: “Så rörande. Hur ska jag göra?
Ska jag gå hem eller ut på scenen?”
Han går på scenen igen. Publiken jublar.
Han säger: “Oj, det väntade jag mig inte!”
Skitsnack.
Jag visste inte att USA var annorlunda.
Första showen i New York stannade jag bakom scenen.
När jag kom ut igen, var alla borta.
Så jag gick hem.
Så... Los Angeles, okej?
Mycket intressant.
Men Los Angeles skrämmer mig.
Mina kompisar tog med mig till en restaurang.
Allt är “bäst” där borta. “Den restaurangen är bäst.”
De älskar att blanda.
Då de saknar matkultur,
väljer de andras och säger: “Det här är vårt!”
“Det är blandmat. En mix.”
En kille sa: “Vi ska gå till den bästa japanska kebab-baren.”
Jag sa: “Jag hoppas den är bäst. Den borde vara unik.
Kinesisk couscous? Nej?”
Kyparen kom fram.
LA-filmstjärna, snygg kille.
En stilig 18-åring.
“Hej, allt okej?” Som om han uppträdde.
Jag frågade: “Vad för vin har ni på glas?”
Han sa: “Mitt favoritvin är...” “Nej. Inte ditt favoritvin. Mitt.”
Vem går på restaurang för att äta andras favoritmat?
Utom om man är gift och ens fru säger:
“Du tar fisk, jag tar kyckling, och så delar vi.”
Och man kan bara mumla.
“Är det gott?” “Visst, du sa åt mig att äta det.”
På hemvägen: “Smakade kycklingen bra?”
“Ja, den smakade lite fisk, men det var okej.”
Män kan vara så dumma.
Jag sa till kyparen: “Du är 18 år och amerikan.
Ge mig inte råd om rödvin.
Om jag behöver råd om juicesmaker säger jag till.”
Jag älskar att sms:a.
Jag är lite blyg. Faktiskt.
På scen är allt okej, privat föredrar jag sms.
Man kan säga vad man vill.
Det kanske är för att jag börjar bli gammal,
men en sak jag inte hajar är alla nya emojier.
Jag sms:ade en flicka: “Ska vi ta ett glas imorgon kväll?”
Hon svarade: “Inga problem. Spansk dansare, spansk dansare,
två fyrverkeriraketer, fyra glas champagne...
en apa som håller för ögonen...
ett par röda högklackade skor, lite nagellack, två hus,
en taxi och en aubergine.”
Jag var helt förbryllad. Jag ringde efter ambulans.
En sak där USA skiljer sig från alla andra länder är dejtande.
Ni vet, dejtande.
Alla slags relationer har ett namn och en struktur.
Det jag gillar med Europa är förförelsen, spelet.
Man vet inte säkert. Det okända, spontana.
Tack.
Toppen. Vad heter du?
Jag känner mig faktiskt lite sugen just nu.
Vad heter du?
Förlåt? Johanne. Jaså, “Jowanne”!
Hon rättade mig! Jag sa “Johanne” vilket var rätt,
men eftersom hon är från Quebec, “Jowanne.”
Trevligt att träffas. Är det din kille?
Jaså. Det kommer att bli en het kväll.
Vad har du för yrke?
Jobbar du i tullen?
Johanne, får jag fråga en sak?
Har nån nånsin kryssat i “ja”
på alla frågor om farmer och djur och sånt?
Allvarligt, har nån nånsin svarat: “Ja, jag har varit på en farm,
jag har kött och ost...
och jag har aldrig vaccinerats.
Jag älskar ert land!”
För nån in saker och förtullar dem?
Inte alla gör det. Det är där hundarna kommer in.
För katter bryr sig inte.
Luktar en katt på en korv, nyser den bara.
Jobbar du på flygplatsen?
Oj, så du jobbar på ett kontor?
Du tar hand om det allvarliga.
Det är du som löser problemen. Oj, Johanne.
Jag har blandade känslor.
Det är skrämmande och upphetsande.
Jag kan se dig i uniform,
skrikande åt mig för att jag tagit in en lergryta.
Vad är det mest förbluffande du har sett?
“Hur kan han lägga det här i resväskan?”
Smörgåsar.
Tänk er Johanne i möte med kanadensiska polisen.
“Vi har problem. Det är en smörgås i resväskan.”
“Inser ni att ni har rest in i Quebec med en smörgås?
Med skinka och ost dessutom?
Det är inte kosher.”
Jättebra, Johanne.
Vad jobbar din pojkvän med?
Heavymetal-trummis.
Den här showen ska gå på tv i Frankrike, så jag ska översätta.
Så han är hårdrock-trummis. Oj.
Toppen! Heavy metal, verkligen?
Du har inte så mycket hår för att vara en hårdrockare.
Jaså, du har hår för er båda. Vilket otroligt par!
Går hon igenom din väska innan du åker på turné?
“Raring, gör vad du vill, ha så många flickor du vill,
men inga smörgåsar i resväskan.”
En applåd för Johanne!
Första gången jag uppträdde på engelska i New York,
ville min mor komma och se showen.
Hon tog ett plan för att komma dit.
Min mor pratar inte engelska.
Men hon kommenterade showen.
Typiskt min mamma. Jag sa: “Du kan ju inte engelska.”
Hon sa: “Nej, men jag känner min son.”
Premiärkvällen var svår.
Jag uppträdde på engelska inför en publik jag inte kände,
och folk satt där och åt.
Efter showen sa jag till min mor: “Jag gillade inte showen.”
Hon sa: “Det var bara hur du upplevde det från scenen.
Jag satt bland publiken. Det var ännu värre.”
Min mor är världens roligaste kvinna, men hon inser det inte.
Min syster hälsade på mig, hon var sjuk. Mamma ringde.
Min syster svarade: “Hallå?” Mamma sa: “Hur är det?”
Hon sa: “Jag är sjuk.” Mamma sa: “Fort, till köket.
Fyll en kopp med varmt vatten. Tillsätt citron, kanel och salt,
och ge det till din bror så han inte smittas!”
Min pappa är också ett original.
Han är väldigt intressant.
Han är omedvetet rolig. Noll kommunikation.
Han är en typisk marockansk pappa. Han pratar aldrig.
Bara gester och ansiktsuttryck.
Känner ni till den här gesten?
När jag testade den i USA, blev de upprörda.
Det finns två slags uppfostran. “Gör inte så där.
Pappa ska prata med dig och förklara varför.”
Och så finns den här.
“Jag ska köra ner skon i halsen på dig.”
Typisk marockansk pappa. Inget tålamod med sina barn. Nånsin.
När vi lekte kurragömma, letade han inte.
Han sa: “Gå och göm er”, och sen gick han till jobbet.
Vi tillbringade hela dagar gömda i garderober.
Det värsta var att höra mamma säga: “Gå och leta efter dem!”
Han sa: “Jag avskyr den leken! Låt mig slippa.”
Jag lät bygga ett hus i Marrakech.
Bygget har pågått sen 1987.
Elektrikern installerade ett system som är unikt i världen.
Jag är den ende i världen som startar mikrovågsugnen...
och garagedörren öppnas.
Jag sa: “Hamid, hur bar du dig åt?”
Han sa: “Jag gör som du, improviserar och ser vad som händer.”
Huset i Marrakech har gett mig huvudvärk,
pga saker som bara händer i Marocko.
Jag jobbade i USA och fick märkliga telefonsamtal,
typ: “Mr Gad, poolen exploderade.”
För mig var inte problemet tekniskt eller mekaniskt.
Det kan man fixa.
Men hur fick han för sig att en pool kan explodera?
Jag frågade: “Var inte Hamid där?”
Han sa: “Ja, men han var i poolen.”
Vilka knäppa bilder jag såg i mitt inre.
Jag måste resa dit snart.
Jag avskyr att resa, för jag hatar flygplatser.
På flygplatsen är man antingen i tidsnöd och måste springa,
eller så väntar man i timmar och vill dö.
“Vad ska jag ta mig för?” Det kan göra en galen!
Det går mig på nerverna att se folk med reskuddar på flygplatser.
Jag vet inte varför, men jag hatar det när jag ser det.
Och de går omkring som om de inte bar en reskudde.
Sätter de på sig reskudden direkt när de klätt sig på morgonen?
Reskudden är det enda man sätter på sig innan den används.
Det gör man inte med tandborsten. “Jag gör det där sen.”
Inte med en kondom heller. “Man vet aldrig.”
Jag vill inte gå genom säkerhetskontrollen.
Johanne.
Jag vill inte göra posen man gör framför röntgenapparaten.
Ni vet vilken.
Man måste göra det i USA. Framför röntgenapparaten.
Det är för att man inte ska kunna ha nåt med sig som kan döda.
Men de tar död på oss genom att använda apparaten.
Om 20 år kommer vi skaka så här när vi ställer oss framför apparaten.
“Vad har hänt dig?” “Jag tog för många röntgenbilder
framför apparaten.”
Och efter röntgen blir man ändå visiterad.
Då är jag irriterad och säger: “Okej, visitera mig.
Men du måste fånga mig först.”
När han börjar säger jag: “Herregud!”
En kille sa: “Har du nåt i fickan?” Jag sa: “Du kan väl titta efter?”
Senast jag reste flög jag första klass.
Tack. Typiskt Nordamerika. I Frankrike hade de ropat: “Skitstövel!”
Jag satt i första klass, ledigt klädd.
Baseballkeps, fast jag inte spelar, joggingskor.
En man såg ogillande på mig.
“Den där hör inte hemma i första klass.”
Jag vet inte varför, men jag ville försvara min rätt att vara där,
och det bästa sättet var att jäklas med honom
så att han skulle minnas mig hela livet.
Jag började bete mig som en lantis som aldrig flugit förut.
Jag pekade på mitt säte, som jag betalat för
och frågade: “Tror du att jag kan sitta här?”
“Nej, det här är första klass.”
Jag sa: “Säg inget. Det skadar ingen om jag sitter här.”
Jag satte mig och lekte med knapparna.
“Det här är mycket bättre än där bak!”
Så han kallade på flygvärdinnan.
“Den där mannen flyger nog inte första klass.
Ni måste nog...”
Och jag betedde mig så här.
Hon sa: “Ursäkta, men jag måste be att få se ert boardingkort igen.”
Jag sa: “Gärna, men vi går dit bort, så inte han ser det.”
Jag gav henne det, och hon sa: “Förlåt mig, mr Al... El...”
“Det är okej. Försök inte uttala det.”
Hon sa: “Förlåt mig. Ni kan sätta er igen.”
Hon sa till honom: “Han reser i första klass.”
Sen vände jag mig till honom och sa:
“Det är okej. Allt ordnade sig.
Jag gav henne 20 dollar.”
Tack, Montreal! Tack så mycket!
Tack! Ni har varit underbara!
Tack!
Översättning: Bengt-Ove Andersson